З нагоди відзначення 65-ї річниці Перемоги у Великій Вітчизняній війні

Шляхами подвигу та слави наших батьків

Юність і війна

Влітку 1944 року радянсько-німецький фронт наближався до села Синьків. Німці часто гонили селян рити окопи та траншеї під Куликовом, Бариловом, а то і в дальших селах. Довкола гриміли вибухи, точилися бої. На щастя, бої обійшли Синьків стороною і село залишилося цілим. 16 липня 1944 року в Синьків ввійшли частини 112 дивізії генерал-майора Гладкова О.С. В Синькові в колишній хаті поляка Івана Гавора радянські військові влаштували пункт медичної допомоги для поранених вояків. Одного разу привезли вродливу світловолосу дівчину Ольгу Лєдєиьову разом з мертвим солдатом. Ольга ще жила, але врятувати її не вдалося. Поховали її тоді на місцевому цвинтарі в труні, яку зробили для іншого небіжчика. Всіх інших вояків ховали в братській могилі, загорнувши тіло в плащ-палатку. Через кілька років рештки вояків перенесли на військовий цвинтар в Радехів.

Передова лінія фронту стояла в Синькові протягом 9 днів. Частину мешканців евакуювали в Пиратин, іншу частину- в Радехів. Деякі селяни зізнавалися, що боялися приходу "руских" більше, ніж німців, бо були до глибини душі налякані передвоєнними сталінськими репресіями.

Після переходу фронту селяни почали гоїти рани своїх господарств, засинати окопи. Але в селі зразу ж пройшла хвиля мобілізації і майже з кожної хати чоловіків забирали до війська. Через кілька днів кілька новобранців повернулися додому, отримавши "бронь", а інших повезли на далекий Урал для проходження короткої військової підготовки. Незабаром їх кинули в горнило війни в центрі Європи. 12 мешканців Синькова залишилися лежати в чужій землі: І.Березюк Володимир Федорович, 1909 р.н., українець, мобілізований 1944 року, рядовий, помер від ран 8.2.1945 року, похований в Като-вицькому воєводстві, Польща. 2.Кирплюк Іван Павлович, 1907 р.н., українець, мобілізований 1944

року, рядовий, загинув 20.4.1945 року, похований в Німеччині. З.Кшановський Михайло Казимирович, 1925 р.н., поляк, мобілізований 1944 року, рядовий, пропав безвісти 1945 року. 4.Литвин Павло Федорович, 1920 р.н., українець, мобілізований 1944

року, рядовий, загинув 19.2.1945 року, похований в Польщі. 5.Марціновський Василь Гаврилович, 1914 р.н., українець, мобілізований 1941 року, рядовий, пропав безвісти 1941 року. б.Міськевич Степан Іванович, 1922 р.и., українець, мобілізований 1944

року, рядовий, пропав безвісти у серпні 1944 року. У.Рабинський Онуфрій Антонович, 1909 р.н., українець, мобілізований

1941 року, рядовий, пропав безвісти 1944 року. 8.Романів Дмитро Михайлович, 1918 р.н., українець, мобілізований 1944 року, рядовий, загинув 1945 року. 9. Романів Клавдій Михайлович, 1921 р.н., українець, мобілізований

1944 року, рядовий, помер від ран 22.1.1945 року, похований в

Радомському воєводстві, Польща. ІО.Таран Степан Лук'янович, 1923 р.н., українець, мобілізований 1944

року, рядовий, загинув 9.10.1944 року, похований в Тарнобжезько-

му воєводстві, Польща 11,Ткачук Михайло Олексійович, 1912 р.н., українець, мобілізований

1944 року, рядовий, загинув 21.1.1945 року, похований в Катовиць-

кому воєводстві, Польща 12.Штендера Адам Миколайович, 1912 р.н., українець, мобілізований

кому воєводстві, Польща.

Пройшли важкими шляхами війни і щасливо повернулися додому: Березюк В.Ф, Березюк Д.Ф, Білозір Г.Д, Василишин Л.І, Васили-шип М.П, Гульнік В.Ф, Дорош Й.А, Дорош В.К, Лубенський В.О, Думаньчук В.Г, Карплюк В.П, Карплюк Г.І, Кватерлюк Ю.О, Кондратюк В.А, Куць П.Я, Лащук А.С, Лещук С.О, Леськів Л.Г, Мацюк И.Г, Микитюк В.І, Орищук А.І, Павлюк М.А, Прокулевич В.Ф, Рабинсь-кий П.І, Рудь І.Д, Сайкевич І.Г, Семчук Т.П, Сеньчук І.П, Сеньчук П.М, Сеньчук С.П, Тарновий В.В, Тарновий А.В, Харків В.М, Чорний С.П, Шеремета А.О, Шеремета В.В, Шеремета М.П, Шеремета О.С, Яриш М.А, Яриш М.В, Яриш Я.Ф. 34 фронтовики отримали ордени та медалі СРСР.

Війна — це страшенна несправедливість, коли через політичні інтереси загарбницьких країн гинуть ні в чому не винні люди, знищується національне багатство, нівечиться земля, калічаться людські душі...

Саме таку оцінку війні дають свідки Другої Світової війни, їм особливо боляче, що найкращі роки життя забрало воєнне лихоліття. Вони згадують про своє перше кохання, відносини в сім'ї, мрії, чого навіть війна забрати не могла.

Цікаво про це розповідає Загурський Антін: „ Сім'ї були великі, до десяти-дванадцяти дітей, діти жили з батьками. Молодші завжди слухали старших, а то могли і по вухах дістати. Хоча траплялися випадки, коли дочка чи син крадькома втікали на вечорниці. На старість діти доглядали батьків, було при кому голову прихилити".

Про те, коли і як створювали сім'ю розповідає Кметь Павло: Дівчата починали одружуватися з 16-18 років, а хлопці - 18-25років. Хлопці хотіли брати в жінки тих дівчат, які були багаті. Але багаті дівчата шукали заможних парубків". Дуже часто пару обирали батьки, незважаючи на бажання дітей. Перед весіллям хлопці присилали сватів, які повинні були отримати згоду від батьків, після цього гуляли весілля. А далі наставали буденні дні. Жінка поралася у хаті, виховувала дітей, а чоловік працював у полі, доглядав за худобою. Дуже часто жінки виконували і чоловічу роботу, коли ті ішли на фронт.

Кметь Павло згадує таке: „Я ніяк не міг догодити своїй мамі у виборі дівчини. Мені подобалась одна вчителька. Але мама казала: „Вона буде в школі, а хто буде мені допомагати? Нам треба просту і роботящу дівчину".

Молодь була дуже дружна. Ввечері, коли робота по господарці закінчувалася, хлопці і дівчата сходились по хатах і співали, залицялися. Подарунків дівчатам парубки не приносили, бо не було грошей. Тарнова Євгенія розповідає: « Деколи кавалер брав вдома яйця, так, щоб ніхто не

бачив, і вимінював їх на цукерки для дівчат. Статевого життя до весілля не було, бо коли дівчина завагітніла до весілля, то падала ганьба на цілу сім 'ю. були випадки, коли таких дівчат виганяли з дому, а то й із села».

Розводів церква не признавала. Дітей народжували вдома без лікарів. Коли дитина була здорова — виживала, а якщо квола — помирала. Тому дитяча смертність в цей час була дуже висока.

Оскільки люди в селі жили бідно, то молодь не мала за що купити сигарети чи алкоголь. До того ж батьки забороняли це робити і хлопці, особливо перед дівчатами, хотіли виглядати культурними, нецензурні слова вживали дуже рідко. Хоча, як пригадує Шостак Василь Іванович, „коли батьки посилали пасти корови, то хлопці затягували цигарки з бакуну або із звичайного сухого листя, щоб диміло. Були випадки, коли юнаки групами зрізних сіл билися міме собою, поки жандарм не розборонить".

Вільного часу на тижні в молоді не було. Всі по домівках були зайняті різними роботами: пряли, ткали, вишивали, займалися господарством. В неділю ходили до церкви. Все допомагали батькам. В 6 років пасли гуси, в 10 років - коні, 12 років - корови.

Шостак Василь пригадує: „ Коли мені було 5 років, повеліли пасти гусята. А щоб не покусав гусак, висадили на яблуню. Як сонце пригріло, бджоли почали кусати, почав обганятися і впав з яблуні".

Любила молодь танцювати, ходити на вечорниці. Клубу, як такого не було, тому танці робили по хатах. Хто мав далеко родину, то писали листи. Конверти робили самі з білого паперу. Розвагою для молоді було кіно, яке дуже рідко крутили в приміщенні старої школи та ставили вистави: „Сватання на Гончарівці", „Назар Стодоля". Німці не забороняли їх ставити українською мовою.

Майже всю роботу по господарству люди виконували вручну. Мали плуг, борони, серпи, вила, ціпи. На селі був один трактор. Побутової техніки теж не було. Кметь Павло пригадує: „ Дуже хотілося мати годинника, але

не було за що купити. Годинника мае лише отець і вчитель. На ціле село було лише два велосипеди".