Накваша — село, центр сільської Ради, розташоване на території південно-східної частини Бродівського району, Львівської області, в долині на південних схилах гір Вороняк, на правому і лівому березі річки Іква, що протікає із заходу на схід; на південь від села на правобережній височині лежить зона мішаних лісів.

Село Накваша знаходиться за 18 км від райцентру, за 120 км від м. Львова.

Через село проходить шосейна дорога республіканського значення —Червоноград - Тернопіль.

Загальна територія сільської Ради -

Сільській Раді підпорядковані такі населені пункти:

1.   с. Накваша - 136 дворів.

жителів - 492 чоловіки.

2.   с. Лукаші - 121 двір.

жителів - 454 чоловіки.

3.   с. Микити - 97 дворів.

жителів - 383 чоловіки.

4.   c. Тетильківці - 59 дворів.

жителів - 204 чоловіки.

Разом по сільській Раді - 413 - дворів; 1533 - чоловіки.

Площа населеного пункту- 157,3 га

Вперше письмова згадка про село датується 1515 роком. Від 1515 року ведеться і літочислення села Накваша. Народна легенда говорить, що на берегах річки Іква (що означає „тихо плинна", „обманлива" тобто течія річки дуже повільна і буває важко визначити її напрям ) була болотиста місцевість, яка нагадувала трясовину („кваша"). Люди, які поселялися кругом цієї території, говорили, що вони живуть на „кваші". Звідси і походить назва — Накваша. В іншому переказі вказується, що давня Накваша знаходилася на території теперішнього урочища „ Підсадоччя” і була знищена в часи татарських наїздів. Однак той факт, що після 1515 року село вже досить часто згадується в документальних джерелах, наводить на думку, що на тоді це вже був досить відомий населений пункт.

Історія села Накваша сягає сивої давнини. Про це свідчать знаряддя праці кам'яного віку:

Знахідка кам'яного вістря на спис та знарядь праці культури шнурової кераміки Ш-ІІ тис. до н.е., виявлені Г. Оссовським у 1886 р.

Поселення ]Висоцької культури в урочищах „Саварин" та „Береги" (X-V ст. до н.е.), так званої черепинсько-лагодівської групи (кін. VII - поч. V ст. до н.е.) та черняхівської культури (ІІ-ІУ ст. до н.е.) на „Саварині", а також декілька пам'яток періоду ранніх слов'ян та Київської Русі, виявлені Я.Онищуком в 1983 році.

Пункт археологічних знахідок біля с. Тетильківці в урочищі „Рівці", ліворуч шляху Накваша - Тетильківці, виявлені 1982 році.

Знахідки Висоцької археологічної культури (IX-VI ст. до н.е.) біля хутора Бендас, виявлені Я. Онищуком в 1983 році.

Основними заняттями  людей було полювання і рибальство.

В результаті тривалого внутрішнього розвитку східнослов'янських племен у IX ст. склалась одна з найбільших держав середньовічної Європи —Київська Русь.

В IX - XI ст. територія сучасної Накваші входила до складу Київської Русі.

В 1241р. через село пройшли полчища татаро-монгольських завойовників. Взагалі ні один  із пізніших татарських наїздів не оминув околиць Накваші. В пам'ять про численні жертви наквашанців в часи татарських набігів на одному з найвищих пагорбів у північно-західній околиці села у 1906 році з ініціативи Йосифа Застирця було споруджено кам’яний пам’ятник з хрестом.

З 1387 р. феодальна Польща встановлює своє панування на землях нашого краю, в тому числі і в Накваші, яке тривало кілька століть.

У роки визвольної війни під проводом Б.Хмельницького Ярема Кунуєвич відмічав, що навколишні села біля Бродів і Підкаменя з нетерпінням чекають військ Б. Хмельницького і готові до виступу.

Але за Андрусівським перемир'ям (1667 р.) і так званим „вічним миром" (1686 р.) підписаним між Росією і Польщею територія нашого краю і надалі залишалася під владою Польщі.

У II пол. XVIII ст. Польща переживала занепад. Цим скористалися її сусіди - Прусія, Росія, Австрія.

У 1772 р. внаслідок першого поділу Речі Посполитої землі нашого краю потрапили під владу Австрії.

17 квітня 1848 р. на території Галичини було скасоване кріпосне право. До сьогоднішнього дня біля церкви св. Юрія в Накваші стоїть відновлений кам'яний постамент з хрестом, поставлений наквашанцями в честь „Свободи 1848 року".

Реформа, не дивлячись на всі свої негативні сторони, позитивно позначилася на економічному та культурному розвиткові галицьких громад. З цих часів ми маємо вже досить докладні описи с. Накваші в різних друкованих виданнях. Наприклад, згідно даних „Словника географічного” (1885) будинки наквашанців простяглися „ … у південній стороні над р. Ікрою. На захід від них лежить група будинків Лукаша або Логаші, на північний схід – лісничівка і корчма Микитинки, на північ близько границі, знаходиться фільварок і корчма Валовська”.

Практично до кінця XIX ст. село Накваша було одним з найсвідоміших в національному та культурному відношенні серед сусідніх громад. Відомо що у 1859 році в Накваші засновується парохіальна школа з українською мовою викладання. Обов’язки вчителя у ній виконував місцевий дяк. У 1885 році з ініціативи священика в Накваші засновується читальня товариства „Просвіта”.

З XVII ст., мабуть, походить й сучасна Наквашанська церква св. велико-мученика Юрія або Георгія, як її іменували в середньовічних документах .На жаль , жодних відомостей про її будівництво віднайти не вдалося. Місцевий переказ говорить, що вона була зведена ще в часи Володимира Великого. На цей переказ, очевидно, наштовхував напис, вирізьблений на одвірку церкви: ”Збудовано храм Божий в 1000 році”. Однак Йосиф Застирець зауважив, що „напис не може підтверджувати переказу, просто той хто його вирізав не закінчив  його, не додавши після тисячі навіть крапки…” В іншому місці він додає :”Давніша церква (в Накваші) під час нападів 17ст.мусіла згоріти, а тепер нема в церкві старшого предмету над 1690 роком.”

З 1918 року ,після 146-річної перерви, в силу історичних обставин, територія Західної України була окупована буржуазно-поміщицькою Польщею.

Матеріальний рівень життя населення Галичини за часів панування Польщі був одним з найнижчих у світі.

24 листопада 1935 р. — створення жіночої секції при читальні товариства «Просвіта».

На 1939 рік в Накваші було 40 безземельних господарств, малоземельних - 17. Кращі землі були в поміщиків Райзера і Цетнера. В їх володінні було 485 га землі.

У вересні1939 року в селі з’явились нові господари, так звані „червоні визволителі”. Через два роки їх змінили коричневі окупанти. Дуже важкими були ці роки для наквашанців.

Активну участь брали патріоти Накваші у національно-визвольній боротьбі за самостійну Україну. Це була жорстока без фронту війна з більшовицьким режимом, у якій поклали своє життя кращі вихідці села.

10 лютого 1949 року в селі  зав’язується колективне господарство.З того часу мінялись голови сільрад і колгоспу, а село залишалось, розбудовувалось-жило.

В селі є середня школа, в якій навчається і виховується більше як 200 учнів. Народний дім, бібліотека для дітей і дорослих, дитячий садок, де виховується 25 дітей, церква, магазини, млин тощо.

У Накваші є ряд пам’яток історії та культури. Серед них є церква збудована у XVІІ столітті з дерева і покрита бляхою. Іншими священними  місцями для наквашанців є пам’ятник на спільній могилі жертв турецько-татарських нападів ХVІІ століття, що в урочищі “Перейма”, обеліск односельчанам, полеглим у Другій світовій війні і під час національно-визвольної боротьби 1942-1952 років, поновлена в 1991 році могила українським січовим стрільцям.

Багато бід зазнали наквашанці на перехресті епох, під гнітом монархій, поневолювачів, всілякого роду „визволителів”. Та село вижило і сьогодні живе завдяки праці, духові взаємовиручки сьогоднішніх жителів та їхніх предків.

Село Накваша відоме ще й такими славними земляками:

Романич  Володимир Павлович — вивчав і написав історію с.Накваша

Шаповал Йосип Михайлович — доцент кафедри органічної хімії університету „Львівська політехніка”

Бучковський Леопольд — польський письменник і художник, який народився 15 листопада 1905р. в с. Накваша. В своїх ранніх творах („Wertepy”, “Dolina szczesna”) яскраво описав життя простих селян з Накваші і інших населених пунктів Брідщини.