Малик О.С., директор школи

Спроба конспекту уроку, що триває 100 літ

Кожен учитель, готуючись до уроку, повинен чітко окреслити його тему та мету. А далі, маючи належну фахову підготовку та певний досвід, неважко продовжити. Вступ, основна частина, підсумок. Однак буває, коли конспект не вкладається в рамки уроку. Сьогодні саме такий випадок, то ж роблю спробу. Спробу конспекту уроку, що триває сто літ. Уроку історії. Уроку – легенди, уроку – життя.

Століття. З погляду вічності – мить, якщо йдеться про нас – вічність. Відрізок часу, який вдається осягнути не багатьом. Це лиш Сонце і зорі, вода і камінь володіють істинними знаннями та пам’яттю. Все інше – мить. Та є ще дерева й будівлі. Для них століття – не вік, але й вони не вічні. Для них це просто час зрілості. Вони також все знають і бережуть свої таємниці. А ми в щоденних турботах нечасто задумуємось про їхні знання. А якщо подумки згадаємо, то на мить. Тож скільки таких миттєвостей пройшло крізь століття? Може, колись давно чи недавно хтось міркував так само і його думка перестрілася з нашою? А, може, в майбутньому хтось запитає ці сірі мури про їх таїну, а вони знов мовчатимуть? Мури столітніх будівель все бачили, все чули і все пам’ятають. І не завжди вдається прочинити браму їхньої пам’яті.

Львів, наше рідне старовинне місто, береже у собі багато несподіванок і таємниць. Частина з них розгадана, але скільки ще треба зробити! Львів зачаровує всіх: мешканців, і туристів. Нехай його порівнюють з Парижем чи Віднем, але Львів – це місто, не схоже ні на кого. Місто, де навіть маленькі непримітні вулички по сьогоднішній день бережуть свої секрети, і кожна з них має свою історію.

На межі ХІХ-ХХ ст.. Львів активно розбудовувався. Виникали нові квартали, вулиці, зростали будинки і храми. Саме в цей час з’явилася вуличка, яка відгалужувалася від вулиці Городоцької. В один час ми знаходимо назви «Хоцімскєго», «Хоцімска», «Хотімска», «Хотинського», а вже впродовж п’ятидесяти літ вона відома, як Хотинська. Перші будинки вулиці, ч.ч.1 – 3, з’явилися 1906 – 1907 року. Їх було споруджено архітектурно - будівельним бюром українця Івана Левинського (1851 – 1919), видатного інженера, архітектора-будівничого, професора Львівської політехніки, батька львівської сецесії.

9 листопада 1907 р. до Львівського магістрату надійшло подання Франциска Закрейса з проханням дозволити побудову двох двоповерхових будівель по вул.. Хотинській, 4 і 6 для майбутньої гімназії. 26 листопада 1907 року подання було розглянуто і затверджено. Будівництво було доручено будівельній фірмі Івана Левинського, і воно завершилося 13 серпня 1908 року. Будинок № 4, не вельми примітний на перший погляд, рішенням Львівського облвиконкому № 280 від 21.05.1991 року, був визнаний, як пам’ятка культурної спадщини місцевого значення. Охоронний договір № 3-07 було оформлено 19 січня 2007 року.

В новий будинок переїхав філіал ІV Львівської гімназії, який утворився у 1898 році і не мав власного приміщення. Восени 1908 року ІХ Львівська гімназія імені Яна Кохановського розпочала свій перший навчальний рік. Це була типова польська чоловіча гімназія гуманітарного типу. В гімназії викладалися всі основні предмети: математика, фізика, хімія, історія, музика, естетика, природознавство, географія, латина, польська, німецька, французька мови, основи римо-католицької релігії і «релігія Моісеєва». Значну увагу приділяли фізичному вихованню.

Більшість учнів складали поляки та євреї, що не дивно, бо гімназія знаходилася поблизу єврейського кварталу. Українців було небагато, близько 5%. Як свідчать архівні дані 1932-1933 рр., склад учнів був таким: римо-католики – 285, греко-католики – 20, іудеї – 182, євангелісти – 2, православні – 2.

В основному, в гімназії навчалися діти державних службовців (залізничників та військовослужбовців) та діти дрібних підприємців. Дітей робітників та селян було небагато. Частина учнів добиралася до школи з навколишніх сіл та міст.

У гімназії працювали різноманітні гуртки: драматичний, краєзнавчий, спортивні секції. Директором гімназії з початку 30 – х до 1939 року був Бурштинський Володжимеж .

На сьогодні ми знаємо небагато імен випускників гімназії. Але є достеменні відомості про те, що в гімназії ім.Яна Кохановського на Хотинській вчилися відомий польський футбольний тренер Казімеж Гурський , видатні математики В.Е.Лянце та М.Й.Вішік, один з найкращих хормейстерів Львова Ярослав Яновський, батько українського композитора Богдана Янівського а також його вірний товариш Роман Стефанюк.

В 1938 – 1939 роках в гімназії проходив безоплатну педагогічну практику майбутній декан геолого – географічного факультету Львівського університету Володимир Теодорович Левицький. Він народився 1 березня 1907 року в селі Басівка на Львівщині. 1930 року закінчив Стрийську гімназію. В 1930 – 1931 роках навчався у Вищій Торгівельній Школі в Варшаві, з 1931 по 1937 рік – на математично – природничому факультеті Львівського університету, після закінчення якого з дипломом магістра філософії і потрапив на практику до ІХ гімназії. У 1939 – 1940 роках працював учителем географії середньої школи № 3, яка згодом стала школою № 59. У 1941 – 1944 роках вчителював у Дворічній торгівельній школі, у Школі суспільної опіки. У Львівському університеті з 1944 до 1946 року пройшов шлях від асистента кафедри фізичної географії до декана геолого – географічного факультету.

З приходом радянської влади в 1939 році гімназію було закрито. А з 1940 року в приміщенні під номером 6 було облаштовано житловий будинок, про що свідчать записи в дивом уцілілій домовій книзі, яка до сьогодні збереглася у школі, розпочатій 8 липня 1940 року. У приміщенні під номером 4 запрацювала середня школа № 15. В 1940 році з Дніпропетровська приїхав Левченко Іван Артемович, 1905 року народження, уродженець села Юрівка Запорізької області, якого було призначено директором середньої школи № 15. Він приїхав разом з родиною: дружиною Ульяновою Катериною Семенівною, 1910 року народження, донькою Елеонорою, 1936 р.н., сином Олександром, 1940 р.н. та матір’ю дружини Ульяновою Наталією Тимофіївною, 1878 р.н. . Всі вони проживали в будинку № 6, кімната 20. 18 лютого 1941 року Левченко І.А. був виписаний і знятий з військового обліку.

Сьогодні нам достеменно невідомо, що було в роки війни в приміщенні школи. Можливо, госпіталь. А в 1945 році відновила роботу середня школа № 15 з російською мовою викладання, в якій до 1953 року навчалися тільки хлопці. Ми не знайшли людей, які навчалися в цих стінах десять років, з 1945 по 1955 рік, однак мали змогу познайомитись з першими випускниками 1955 року, які святкували 50 – річчя випуску разом з учнями СЗШ № 59 на Святі Останнього дзвоника 31 травня 2005 року. Це були учні, які навчалися тут з 1952 року, перейшовши після закінчення семирічки № 43 ( в цьому приміщенні була СШ № 11, тепер правнича гімназія). Директором школи в 50 – х роках був Неумив’якін Ф.А.. СШ №15 була реорганізована в 1975 році. Номер школи було передано новій, побудованій в районі вулиці Патона, а учні школи перейшли до школи № 18, що тоді розташовувалася на вулиці Ленінградській (сучасна вулиця Олени Степанівни). У приміщення на вулиці Хотинській переведено з вулиці Чернівецької середню загальноосвітню школу № 59, яка є тут і до нині. До зміни нумерації шкіл в 1959 році це була ІІІ Залізнична школа (зустрічається і назва СШ № 3 ст. Львів). Понад тридцять років директором школи був П.Г.Мигаль, для якого школа стала найголовнішою справою його життя, якого з любов’ю і теплом згадують ті, хто мав можливість спілкуватися з ним. З 1982 і до 1998 року школу очолювала М.І.Нємцева, а з 1998 року на посаді директора працює О.С.Малик. Сьогоднішнє життя, що вирує в цих стінах, – це окрема тема для іншого нарису. Однак основні етапи становлення окреслено.

Це ще історія не про школу, це лиш маленька краплина того, що таять у собі мури будівлі на Хотинській, по коридорах і сходах якої протупотіли десятки тисяч дитячих ніг, в класах-кімнатах якої було списано незліченну кількість крейди і зошитів, і немає такого розкладу, який помістив би всі уроки, проведені тут. Змінювалась назва, вчителі, учні, навчальні плани і програми, колір стін та нумерація кімнат. Тільки гомінкий дзвінок, як і сто літ тому, так і сьогодні, лунає під високими склепіннями будівлі, ім’я якій – ШКОЛА.